To jævnbyrdige og stolte ætter
i skønne Verona, hvor vor scene er
fejdede med gammelt, arvet had
og udgød borgeres blod i borgertrætter.
Af disse fjenders skæbnesvangre lænder
udsprang to elskende, der måtte stride
med vrede stjerner og stor modgang lide,
til slægters had blev slukt i deres blod.
Striden står mellem vore herrer og mellem os.
Det kommer ud på et.
Der er nogen af huset Montague.
- Godmorgen. - Godmorgen, herre.
Yp kiv. Jeg dækker din ryg.
Mig skal du ikke være bange for.
Kom, vi går videre.
Bider I tommel ad os, herre?
Jeg bider bare tommel, herre.
Bider I tommel ad os, herre?
Nej, herre, jeg bider ikke tommel ad Jer
men jeg bider tommel, herre.
Søger I klammeri, herre?
Klammeri, herre? Nej, herre.
Hvis I gør, så kom bare til mig.
- Jeg tjener lige så god herre som I. - Ikke bedre?
Jo, bedre, herre.
Det er løgn.
- Træk, hvis I er mænd! - Gregorio, husk nu dit kæmpehug.
I skeden med Jeres sværd, I narre. I ved jo ikke, hvad I gør.
Fyrsten har jo forbudt kampe i Veronas gader.
Der kommer Capuletterne!
Tybalt af Capulets slægt.
Hvad, trækker du blandt disse feje slaver?
- Vend dig om og sku din død. - Jeg stifter fred.
Stik du dit sværd i skeden og lad os skille dem.
Draget sværd og fred?
Jeg hader freden som Helvede, alle Montaguer og dig.
- Var dig, kujon! - Capuletter!
Montaguer!
- Skynd dig så hjem, stump. - Slyngel!
Giv mig mit slagsværd! Capuletter!
Til markedspladsen!
Dræb den slyngel til Montague!
Min ædle onkel!
Hvad?
Mit sværd! Mit sværd!
Ikke ud af flækken. Du bliver her!
Hold mig ikke! Slip mig!
- Fyrsten kommer! - Læg Jeres våben!
Her kommer fyrsten!
Oprørske undersåtter, fredens fjender.
Kast straks af blodig hånd mordvåbnene til jorden
og hør en harmfuld fyrstes dom:
Tre borgerfejder
vakt ved et ord af Jer, gamle Capulet...
...og Montague,
har tre gange afbrudt vore gaders fred.
Hvis I forstyrrer gadens fred på ny,
må I betale med Jeres liv.
For denne gang, gå hver til sit, I andre.
Men Capulet, I følger med mig nu.
Montague, I møder op i eftermiddag.
Den, som har livet kært,
gå rolig bort!
Hvor er Romeo? Har du set ham i dag?
Åh gudskelov, han ikke kæmpede med.
En time før den hulde sol så ud gennem østens gyldne vindue
drev sindets uro mig på vandring.
Hvor morbærlunden breder sin skygge så jeg Jeres søn.
Da jeg gik hen imod ham, og han så mig,
forsvandt han i skovens hvælving.
Mangen en morgen har man set ham der.
Der kommer han.
Jeg beder Jer, gå til side. Jeg skal nok få hans sorg at vide.
Gid du ved dit tålmod kunne få et sanddru skrifte.
Kone, lad os gå.
Godmorgen, fætter.
- Er dagen ikke ældre? - Knap ni.
Ak!
Sorg gør tiden lang og tung.
Var det min far, som gik så hastigt bort?
Ja.
Hvilken sorg gør dig da tiden lang?
Den, at jeg savner det, der gør den kort.
- Men Romeo... - Farvel, fætter.
Hvilken strid var dette? Svar mig ikke,
for jeg har hørt det hele.
Det har meget med had at gøre
og endnu mere med kærlighed.
Vent. Jeg går med.
Men Montague og jeg er ens forpligtet mod samme bod.
Det bliver næppe svært for gamle mænd som vi at holde fred.
I regnes begge to for hædersmænd
og skade, at I lå i strid så længe. Men...
Men herre, hvad mener I om mit frieri?
Jeg svarer, som jeg har svaret før:
Mit barn er kun en fremmed her i verden.
Hun har knap endnu set de fjorten år.
End bør to somres pragt gå ud, før hun er rede til at stå brud.
Der findes yngre kvinder, som er mødre.
For tidligt visner, hvad for tidligt blomstrer.
Alle mine børn har jorden opslugt.
Kun hun er nu min håbefulde arving.
Men bejl, kære Paris. Vind min pige. Lad hende kåre, som hun kan og vil.
Peter!
I aften fejrer jeg en årlig fest.
Mange venner har jeg budt til gæst. Vil I forøge mine venners skare,
da kom, og ingen velkomst skal vi spare.
Hvor er min datter? Kald på hende, amme.
Ved min jomfrudom som tolvårs pige, jeg har jo kaldt!
Hvor er pigen? Julie!
Gud forbyde... Hvor er pigen?
Julie! Hvor er pigen?
- Hvem kalder på mig? - Jeres mor.
Det er Jeres mor.
Skynd dig, pigebarn! Hvor har du været?
Her er jeg, frue. Hvad vil I mig?
Dette er sagen.
- Bort, pigebørn. - Amme...
Lad os lidt alene, for det er privat.
Nej, kom tilbage, jeg har betænkt mig.
Du skal høre sagen. Du ved, min datter har en yndig alder.
- Hendes alder ved jeg på en prik. - Hun er knap fjorten år.
Jeg vædder fjorten af mine tænder. Åh, nej, jeg har kun fire.
Hun er ikke fjorten. Hvornår er Petri Lænkefest?
- Om godt fjorten dage. - Omtrent.
På Petri-lænkers-aften bliver hun fjorten.
Hun og Susanne, fred med hendes sjæl, var lige gamle.
Susanne er hos Gud. Hun var for god.
Men ved Petri Lænkefest bliver hun fjorten.
Minsandten så. Det ved jeg.
I og Hans Nåde var i Mantua. Jo, jeg kan huske, kan jeg.
Men hun kunne stå alene, kunne hun.
Hun kunne gå og pusle rundt omkring.
Og dagen før slog hun hul i panden.
Min mand... Gud være med hans sjæl, den skælm...
tog barnet op.
"Nå," sagde han, "der faldt du nok på næsen".
"Når du får mere forstand, så falder du på ryggen."
Ved min tro, det søde kræ blev rolig og sagde "Ja".
- Nu er det nok. Ti stille. - Ja, frue.
Julie...
Gud velsigne dig!
Du er den sødeste unge, jeg har ammet.
Lever jeg den dag, du står brud, kan jeg ikke ønske mere.
At stå brud er netop det, jeg ville tale om.
Sig mig, min datter, hvad vil du mene om at blive gift?
- Den ære har jeg endnu ikke drømt om. - En ære!
Var jeg ikke din amme, sagde jeg, du diede visdom ind med mælken.
Tænk nu over det. Her i Verona
er mangen en adelsfrue mor, som er yngre end du.
Jeg var mor til dig i samme alder, hvor du er jomfru.
- Jeg husker... - Kort sagt:
- Den ædle Paris bejler til dig. - Det er vel nok en mand!
En mand, som hele verden... Ja, som støbt i voks.
- Han er blomsten i Veronas sommer. - Ja, han er en blomst.
Hvad siger du? Tror du, du kan elske ham?
Frue!
Gæsterne er kommet, maden rettet an. Der kaldes på Jer og frøkenen.
Vi kommer nu.
I korthed: Hvad føler du ved hans bejlen?
Jeg vil se ham. Se, om jeg vil kunne synes om ham.
Men mit blik skal dog kun nå
så langt som I tillader det at gå.
- Julie, greven venter. - Jeg kommer, frue.
Gå. Du har haft skønne dage. Skønne nætter har du end tilbage.
Kom, giv mig et ansigtsfoderal.
En maske på en maske!
Lige fedt, hvem der spejder efter grimhed nu.
Min vildmandsmaske skal rødme på mine vegne.
Skal talen holdes som undskyldning? Eller går vi bare ind?
De omsvøb bruges ikke mere. De må tage os, som de vil.
Hvad vi vil, er at danse, og til dans vi går.
Bank på, gå ind. Når vi er inde, hver mand rask på dansegulvet.
Vort hjerte går vel med til festen nu.
- Men ikke vor forstand. - Hvad mener du?
- Jeg drømte i nat... - Det gjorde jeg også.
Hvad da?
At mangen drømmer digter frit.
En rigtig natlig drøm spår ofte sandt.
Dronning Mab har nok været hos dig.
Dronning Mab?
Hun er...
Hun er alfernes jordemor
og kommer i skikkelse så lille som agaten,
der sidder i oldermandens ring.
Kører med et spand af mindste solgran hen over næsen på folk i søvne.
Hjulegerne er edderkoppeben,
græshoppevinger danner vognens tag.
Seletøjet er af spindelvævets allermindste tråde,
halskoblerne af månestrålerne i natteduggen.
Piskeskaftet...
...er et fårekyllingeben, snerten et fnug.
I sådant optog farer hun om hver nat, snart gennem elskerhjerner,
og så drømmer de om elskov,
snart over damelæber, og det bliver straks til kys.
Men tit i vrede straffer hun med vabler
en slikmund, der forrådes af sin ånde.
Hun kommer stundom med en tiendegris' hale
og kildrer præstens næse, mens han sover.
Så drømmer han om bedre præstekald.
Snart rører hun en krigsmands hals,
så drømmer han om at knække halsen på sin fjende, om brecher,
baghold, spanske sværd. Hun trommer for hans øre,
så han farer op og i sin rædsel
bander et par bønner...
...og sover ind igen.
Hun sammenfiltrer om natten hestens manke,
og hun fletter i dovne kvinders hår en marelok
som, når den vikles op, er dårligt varsel.
Hun er den mare, som, når piger sover på ryggen
plejer hårdt at ride dem og lærer Hendes Velbyrdighed
at bære byrder vel.
Hun er... Hun er...
Hun er...
Tys, tys, Mercutio. Tys!
Det er kun tomme ord.
Javist, jeg taler om drømme,
som er den ørkesløse hjernes fostre,
avlede af idel fantasi,
så tyndt og let et stof som luften selv,
så flygtig som den vind,
der nu kan smile til nordens frosne bryst,
og pludselig fortørnet farer væk derfra
og vender sit ansigt bort mod syd, regnvådt og varmt.
Den vind vil blæse os bort fra os selv.
Rør trommen!
Kom, muntre brødre!
Vi kommer for sent, Romeo.
For tidligt, frygter jeg.
Mit sind spår ondt. Jeg aner, at en skæbne, som end hænger i stjernerne
ved denne fest, bittert vil begynde sit arge løb
og snart tilendebringe et usselt liv, som huses i mit bryst,
ved en elendig død i unge år.
Men han, som står ved roret på min rejse,
han styre mine sejl.
Velkommen i min usle bolig! Velkommen!
Yndige Ana! Min yndige niece!
Velkommen!
Velkommen, de herrer!
Jeg husker, da jeg selv bar maske
og hviskede behagelige ting i smukke øren.
Den tid er nu forbi.
Velkommen, de herrer. De damer!
Mod hende blegner alle faklers skin.
Lysende hænger hun ved nattens kind,
som en juvel i en etiopiers øre.
En mere end jordisk pragt, for fin at røre.
Som i en kragesværm en snehvid due
hin jomfru er i søstres lag at skue.
Elskede min sjæl før nu? Forsværg det, øjne!
For først i nat jeg ægte skønhed så.
Jeg kender denne røst: En Montague.
Onkel, han er en Montague, vor arvefjende.
En usling, som er kommet her i trods, til spot for vores højtid.
Hvor vover han at komme her i narremaske til hån for vores fest?
Verona priser ham som en pæn og dannet, brav ung mand.
Jeg vil ikke, at der i mit hus sker ham overlast.
Vær rolig, lad som ingenting.
Moureska! Moureska!
- Det er en skændsel, onkel. - Er det det?
Du er en næsvis dreng.
Vil du skabe splid blandt mine gæster? Er du herre her?
- Jeg tåler ham ikke. - Ikke det?
Ham skal du minsandten tåle!
Vel sagt, hjertebørn.
Store spradebasse.
Ti, eller...
Skam dig! Jeg skal lære dig at tie.
Har denne hånd vanhellig kunnet plette
så skær en helgen, så lad da mildt til bod
to læber, to pilgrimme, rødmende som blod
i et kys dens synd udslette.
Hvorfor vil I gøre Jeres hånd uret?
Den hilste sømmeligt i fromheds ånd.
En pilgrims hånd tør vel en helgens røre,
en hellig vandrers kys er hånd i hånd.
Men har en helgen ingen læber, såvel som pilgrimmen?
Jo, pilgrim, til i tro at bede.
Du skønne helgen,
lad læberne da følge håndens skik.
De beder fortvivlet:
Nægt ej troen løn.
Skønt bøn er hørt, en helgen ej sig rører.
Rør ej heller dig,
imens jeg plukker mine bønners frugt.
Det var min synd,
din mund fra min tog bort.
På mine læber må den altså være.
Min synd? Oh, søde klage.
Giv mig min synd igen.
Julie! Frøken Julie!
Amme.
Jeres mor spørger efter Jer.
Skynd dig!
Hvem er hendes mor?
Min herre, hun er jo husets frue.
En god, klog og gudfrygtig dame.
Og hendes datter har jeg ammet.
Den, der får fat i hende, han får grunker.
Er hun en Capulet?
Dyrt bud har du mig bragt.
Mit liv er givet i min fjendes magt.
Hvad nu, de damer?
Bryder I op?
Det er nu blevet så sent, at det kan kaldes tidligt.
Farvel, min skønne Julie.
Hør, amme, hvem er mon den herre der?
- Grev Paris. - Nej, ham bagved.
- Det ved jeg ikke. - Få hans navn at vide.
Romeo af huset Montague.
Han er Romeo, en Montague. Jeres arvefjendes eneste søn.
Mit første had, min første elskovs kilde.
For tidligt set som ukendt, kendt for silde.
Hvor sært begynder dog min elskovs vej.
Min fjende, den forhadte, elsker jeg.
Julie! Frøken Julie!
Frue!
Frøken Julie!
En, to, tre!
Han er klog, tro du mig, han er listet hjem i seng.
Han sprang over muren. Råb, Mercutio.
Romeo! Forlibte! Sværmer! Galning!
Han er døv og sløv
og stum og dum. Staklen er død.
Den ler ad ar, som selv er uden sår.
Men tys.
Der kommer lys fra vinduet.
Det er min dronning.
Det er min elskede.
Åh, vidste hun bare, hun var det.
Hun taler, men hun siger ikke noget. Hvad gør det?
Øjet taler. Jeg vil svare.
Jeg er for dristig, det er ikke mig, hun taler til.
To af de fagreste af himlens stjerner
fik andet ærinde og bad hendes øjne
om at skinne for dem, indtil de kom tilbage.
Se, hvor hun støtter kinden.
Var jeg handsken blot på hånden og rørte denne kind.
- Åh... - Hun taler!
Du lyse engel, tal igen.
Åh, Romeo, Romeo!
Hvorfor er du Romeo?
Fornægt din far, forkast det navn, du bærer.
Og vil du ikke, sværg så, at du er min.
- Så er jeg ikke mere en Capulet. - Skal jeg lytte eller tale?
Det er jo kun dit navn, der er min fjende.
Du er dig selv, og ingen Montague.
Hvad er da Montague?
Hverken en hånd, en fod, en arm, et ansigt
eller nogen del af mennesket.
Åh, vælg et andet navn.
Hvad er et navn?
Den blomst, vi kalder rose, vil dufte lige sødt, hvordan den end kaldes.
Således vil Romeo, hvad han end hedder,
beholde den fuldkommenhed, han har.
Romeo, bortkast dit navn,
og for dit navn, som ikke er en del af dig, tag her mig selv.
Jeg tager dig på dit ord.
Kald du mig din, så vil jeg døbes om.
Fra nu af er jeg aldrig Romeo.
Hvem er du, som skjult i natten trænger ind i hemmelige tanker?
Umuligt her at sige, hvem jeg er.
Mit navn er mig forhadt, for det er din fjende,
Havde jeg det skrevet, rev jeg det itu.
Mit øre har knap drukket hundrede ord af dine læber,
men jeg kender stemmen. Du er vist Romeo, en Montague?
Ingen af dem, hvis du afskyr dem.
Hvordan kom du herind? Hvorfor?
Den høje mur er svær at overstige,
og du er dødsens, hvis mine frænder finder dig.
På elskovs vinger fløj jeg over muren.
Stenmure holder ikke elskov ude.
Hvad elskov kan, tør den dristigt prøve.
Selv din slægt kan ikke standse mig.
Ser de dig, vil de dræbe dig.
Mod deres blikke har jeg nattens kappe.
Og elsker du mig ikke,
så lad dem komme. Hellere falde straks for deres had
end langsomt dø af mangel på din elskov.
Elsker du mig da? Jeg ved, du siger ja, og jeg vil tro dig.
Men sværger du, så kan du bryde eden,
for ved en elskers mened siger man, at Jupiter kun ler.
Åh, kære Romeo,
såfremt du elsker mig, sig mig det oprigtigt.
Mener du, du vandt mig alt for let,
så vil jeg rynke bryn og sige nej,
hvis du vil bejle til mig. Men ellers aldrig.
Ja, smukke Montague, jeg er for svag.
Du kunne måske tro, jeg var letsindig, men jeg forsikrer:
Jeg er mere tro end dem, der kan den kunst at spille kostbar.
Jeg havde også holdt mig mere tilbage,
hvis ikke, før jeg så dig, du fik hørt min ægte kærlighed.
Så derfor tilgiv.
Tro ikke, eftergivenhed er letsind, bragt frem i lyset af nattens mørke.
- Jeg sværger ved den lykkelige måne. - Nej, månen må du ikke sværge ved.
Den skifter jo hver måned i sit løb.
Din elskov må da ikke skifte sådan.
- Hvad skal jeg sværge ved? - Ved ingenting.
Eller, hvis du vil,
så sværg da ved dit eget kære væsen, det gudebillede, jeg tilbeder.
Så vil jeg tro dig.
Så sandt mit hjerte... Jeg sværger.
Godnat, hjertenskær.
Vor elskov knoppes alt, og sommerens ånde
bringer den måske i flor, når vi mødes næste gang.
Godnat, godnat.
Så sød en fred og ro, som jeg mig vandt, nu i dit hjerte bo.
Forlader du mig nu så længselsfuld?
Hvad mere kan du længes efter nu?
Løftet, det dyrebare. Dit for mit.
Jeg gav dig mit, alt før du bad derom.
Men gid det dog endnu var til at give.
Du ønsker det tilbage? Hvorfor det, kære?
Blot for at have desto mere at give.
Og dog så ønsker jeg kun det, jeg har.
Min gavmildhed er grænseløs som havet, min elskov dyb som det.
Jo mere jeg giver, des mere har jeg, for begge dele er uden mål.
Straks, gode amme.
- Vær tro, min kære Montague. - Frøken!
- Vent lidt, så kommer jeg igen. - Frøken? Frøken Julie?
Åh, skønne, salige nat.
Men er det nat, da er det hele måske kun en drøm,
smigrende, sød som kun en drøm kan tænkes.
Tre ord, min Romeo, og så godnat for alvor.
lfald du har mig kær i dyd og ære og ønsker ægteskab,
send da i morgen bud
om hvor og når, vor pagt skal sluttes
Så lægger jeg min lykke for din fod og følger dig igennem verden
- Frøken! - Jeg kommer straks.
Men hvis du tænker ilde, så beder jeg dig...
- Frøken Julie! - Ja, jeg kommer.
Sig ikke mere, men lad mig sørge ene.
- I morgen sender jeg et bud. - Så sandt min sjæl...
Nu tusinde godnat!
Romeo! Hvad tid i morgen må budet komme til dig?
- Klokken ni. - Det gør hun.
Der er tyve år til da.
Nu har jeg glemt, hvorfor jeg kaldte.
Lad mig blive, til du husker det.
Jeg vil glemme, så du bliver, og huske kun, hvor kært dit selskab er.
Så bliver jeg her, så du for evigt glemmer,
og jeg glemmer ethvert andet hjem.
Godnat, godnat.
Så sød er afskedssorgen,
at jeg siger godnat, til det er morgen.
Broder Lorenzo!
Hvem er det, som så tidligt hilser mig?
Godmorgen, fader.
Min søn, det røber et uroligt sind, at med så lidt søvn, du lod dig nøje.
At du så tidligt færdes, siger mig, at sindet gør din søvn urolig.
Hvad skal jeg ellers tro, unge ven? At du i nat slet ikke var i seng?
Just så, thi jeg fandt ro på bedre måde.
Hos Rosalinde? Gud forlade dig!
Hos Rosalinde? Fromme fader, nej.
Det navn er glemt.
Du er min gode søn. Hvor har du da været?
Jeg svarer, før du atter spørger.
Jeg var til min fjendes fest og blev der såret dødeligt.
Min søn, forklar mig ligeud din sag. Skrifter du gåder, får du blinde råd.
Sandheden er...
...at jeg gav mit hjerte hen til datteren af den rige Capulet,
og hun har givet mig hele sin sjæl igen.
Vi mangler kun kirkens fromme pagt.
Hvor, hvorledes, når vi sås og byttede løfte
fortæller jeg, men lov blot
at du vil vie os alt i dag.
Sankt Franciscus!
Og Rosalinde, din tilbedte, hun er glemt?
Ungdomselskov slår ej rod i hjertets dyb, men kun i øjet.
- Hør på mig. - Hvilken tåreflod
var på din kind for Rosalinde!
Er du en anden nu? Præk da for alle:
"Manden er svag, thi kan vel kvinden falde."
- Du dadlede min kærlighed. - Afguderi, ikke kærlighed.
Jo, kærlighed.
Du bød mig at begrave den.
Men i en grav, som tog, og ej en ny i bytte gav.
Kom nu, unge sommerfugl.
Kom med mig.
Et hensyn får mig til at hjælpe dig.
Det kunne lykkes denne pagt at vende Jeres slægters kiv...
...til fred. - Lad os gå. Jeg står på nåle!
Så sagte, søn. Den snubler, som vil ile.
Hvor fanden kan den Romeo holde til?
Kom han ikke hjem i nat?
- Kom han ikke hjem i nat? - Hvem?
Ikke til sin far. Jeg talte med hans tjener.
Tybalt, en slægtning af gamle Capulet, har sendt et brev til hans fars hus.
- En udfordring! - Romeo tager den op.
Enhver, der kan skrive, kan besvare et brev.
Han skal nok vise den, der skrev brevet, at han er karl for sin hat.
Stakkels Romeo! Han er allerede død.
Gennemboret af en blond møs sorte øjne,
skudt i øret af en elskovssang.
Den blinde bueskytte har kløvet hans hjertes skydeskive i pletten.
- Og han skulle være mand for Tybalt? - Hvad er Tybalt da?
Noget mere end en kattekonge.
Godmorgen, begge to.
Det er en jammer, at vi oversvømmes af udenlandske spyfluer.
Modekræmmere og pardonnez-moi'er.
Signor Romeo, bon jour!
En fransk hilsen til dine franske pludderbukser.
- Du var en tyv og røver i nat. - Hvad stjal jeg da?
Du røvede os dit selskab og stjal dig væk.
Undskyld, Mercutio, jeg havde vigtigt ærinde.
I tilfælde som mit er man ikke korrekt.
Læg dig imellem, Benvolio. Mit vid dåner.
Dit vid er ved at blive bidsk. Det bliver en skarp sauce.
Er det da ikke bedre end det evige elskovsklynkeri?
Nu er du selskabelig. Nu er du dig selv igen.
Nu er du, hvad du er, af både natur og dannelse.
Flæbende kærlighed minder en om en idiot, der løber rundt
og gemmer sin narrestok i et hul.
- Hold nu op. - Skal min tale gøre holdt?
Du går for meget i bredden.
Nej. Jeg ville gøre kort proces og netop gå i dybden
og lade det være godt med det.
Hvad er der i farvandet?
En skude!
Et sejl! Et sejl!
Nej, to. En skjorte og en særk.
- Peter! - Javel!
Min vifte, Peter.
Ja, til at skjule hendes ansigt med, for viften er smukkere.
- Godmorgen, mine herrer. - Godaften, skønne dame.
- Er det da aften nu? - Mindre kan ikke gøre det.
For solviserens utugtige finger står lige på tolv.
Hvad er I for en?
En, som Vorherre har skabt sig selv til plage.
Det var min tro godt sagt. "Sig selv til plage", sagde han.
Kan ingen af de gode herrer sige mig, hvor jeg finder unge Romeo?
Jeg er den yngste af det navn.
Hvis det er Jer, vil jeg gerne tale med Jer under fire øjne.
- Hun beder ham til aftensmad. - En lokkedue!
En lokkedue!
Din lumpne fyr!
En gammel grå hare og en gammel grå hare
Forslår i fasten som stegen
Men er haren forhoret har den aldrig mig moret
For så er den ude af legen
Farvel, min gamle dejlighed.
Din gemene knægt! Din gemene knægt!
Jeg er ikke en af hans vipstjerter, en af hans tøjter!
Den lumpne karl! Den usle karl!
Hvad er det for en skidt knægt, som er så fuld af nedrighed?
En herre, som elsker at høre sig selv tale.
Han siger mere på et minut, end han holder på en måned.
Siger han mere om mig, skal jeg tage ham ved vingebenet.
Og kan jeg ikke, finder jeg dem, der kan.
Og du
står bare der
og ser på, at enhver slyngel gør med mig, hvad han vil.
Fordømte tølper!
Må jeg veksle et ord med Jer?
Fladpande!
Min unge frøken bad mig om at opsøge Jer.
Hvad hun bad mig sige, tier jeg med,
men først må jeg sige Jer noget.
Hvis I lokker hende på glatis...
...som man siger, så er det en skammelig opførsel.
For min frøken er ung, så hvis I fører hende bag lyset,
er det rigtig dårlig opførsel mod en frøken og meget tarveligt.
Hils din frøken fra mig. Jeg forsikrer...
Bed hende finde lejlighed til at gå til skrifte i eftermiddag
hos broder Lorenzo. Der vil hun finde
både skriftestol og brudeskammel.
Værsgo for din umage.
- Nej, herre. Ikke en skilling. - Snak. Du skal tage den.
Jamen så...
Min frøken er den sødeste i verden.
- Da hun var en lille sladdermund... - Farvel.
En adelsmand, Paris, vil gerne gøre hoserne grønne.
Jeg driller af og til og siger, han er den flotteste...
- Hils din frøken, amme. - Ja, tusind gange.
Klokken slog ni, da ammen gik.
Hun lovede at komme før halv ti.
Hun fandt ham måske ikke?
Nej, det er umuligt. Hun er dårlig til bens!
Elskovsbud bør fly som tanker.
Var der ungdomsild i hendes blod
så fløj hun med en fjerbolds lette flugt.
Gamle folk
er ubevægelige, døde. Tvære, med stive lemmer
og som bly så svære.
Gud, der er hun! Søde amme, hvad nyt?
Hvorfor ser du så bedrøvet ud?
Har du et sorgens bud, så sig det muntert.
Send ham væk.
- Bliv ved lågen, Peter. - Fortæl.
- Har du talt med ham? - Jeg er træt, lad mig lige puste ud.
Åh, mine stakkels ben!
Søde,
søde, søde amme
Hvad sagde min elskede?
Han siger, som en ærlig adelsmand
og en, der er beleven
og venlig og køn
og jeg tror også, han er dydig...
- Hvor er Jeres mor? - Min mor?
Hun er vel inde, hvor ellers? Hvor svarer du dog sært:
"Han siger som en ærlig adelsmand: Hvor er Jeres mor?"
Nej, hør dog, hvor I overfuser mig!
Et omslag til mine ben? Besørg I Jeres ærinder selv.
Åh, hvor I piner mig! Hvad sagde Romeo?
Har du lov at gå til skrifte i dag?
Ja.
Så skynd dig hen til broder Lorenzos celle.
Der er den herre, der gør dig til frue.
Nu kom det hede blod nok op i kinden.
Den bliver jo ildrød straks ved mindste nyhed.
Skynd Jer til klostret.
- Nu middagsmad. - Farvel, min amme.
Så smile himlen da til denne pagt, at ikke fremtids sorg gør os til skamme.
Amen, amen.
Lad komme nu, hvad sorg der kan. Den vejer intet mod den fryd,
som synet af hende giver mig blot et minut.
Så voldsom glæde får en voldsom ende og dør midt i sejren,
som ild og krudt fortæres, når de kysses.
Honningen er vammel ved sin overdrevne sødme.
Vi mister lysten, mens vi smager den.
Så elsk med måde.
Så varer kærligheden ved.
Nu kommer frøkenen.
Så let en fod vil træde let på livets hårde stene.
- Godaften, min fromme skriftefader. - Romeo skal takke for os begge.
Hvis der i dit bryst er overmål af glæde som i mit,
og du bedre evner at tolke den i ord,
forsød da med din ånde denne luft.
Kun tiggeren udregner, hvad han ejer.
Min elskovs rigdom er så stor,
at jeg ikke kan tælle blot det halve af den.
Kom med mig.
Vi gør sagen kort, for jeg lader Jer ikke alene,
før kirkens pagt har Jer forenet.
Kom nu, Mercutio, lad os gå.
Det er så varmt.
Capuletterne er ude.
Mødes vi, undgår vi ikke slagsmål.
I heden kommer blodet let i kog.
Lad os nu gå.
Du er som de, der kommer ind på en kro,
smider kården på bordet og siger:
"Gud give, jeg ikke får brug for dig." Når det andet glas begynder at virke,
trækker de den mod svenden, uden grund.
Var der flere af dig, var der snart ingen, for I ville dræbe hinanden.
Du har skændtes med en mand, der hostede,
fordi han vækkede din hund, der lå og sov i solen.
Og du prædiker for mig om kivagtighed?
Ved mit hoved, der er Capuletterne.
Ved min hæl, mig er det lige meget.
Goddag, de herrer.
- Goddag. - Et ord med en af Jer, de herrer.
Kun et ord med en af os?
Det forslår ikke. Lad et ord og et slag følges ad.
Det er jeg indstillet på, hvis I giver mig anledning.
Kan I ikke finde anledning uden at blive den givet?
Mercutio, du spiller sammen med Romeo.
Spiller? Vil du gøre os til musikanter?
Gør du os til spillemænd, får du kun dissonanser at høre.
Her er min violinbue.
Den danser I efter. Guds død! "Spille sammen"!
Vi står jo her på det åbne torv.
Gå afsides og prøv at komme overens.
Eller gå hver til sit, for her glor folk.
Det fik de øjne til, så lad dem glo.
Nej, ingen får mig til at røre mig.
Fred være med Jer, herre. Her kommer min mand.
Romeo, mit had til dig kan ikke unde dig bedre hilsen end:
Du er en usling.
Tybalt, den grund, jeg har til venskab med dig,
formilder stærkt det svar, der passer til den hilsen.
Jeg er ingen usling.
Så farvel. Jeg ser, at du kender mig dårligt.
Dreng!
Det undskylder ikke den hån, som du har vist mig.
Vend dig, og træk din kårde.
Jeg har aldrig krænket dig, men er din ven langt mere, end du kan ane,
før du indser grunden til mit venskab. Og derfor, gode Capulet...
...et navn, jeg agter som mit eget...
...vær kun rolig.
- Nej, Mercutio! - Åh, feje, æreløse ydmyghed.
- Nej, Mercutio! - Slip mig!
- Tybalt, din rottefænger. - Hvad vil du have?
Kun et af Jeres ni liv, åh kattekonge.
Det vil jeg forulempe, og, afhængigt af Jeres optræden...
...banke de andre otte. - Nej, gode Mercutio!
Tag Jeres kårde ved ørerne og træk den ud af skeden.
Men hurtigt, ellers suser min om ørerne på Jer, inden den er ude.
Kom an, min herre.
Stik dog din kårde ind, Mercutio.
Kom så. Kom.
Slå deres klinger ned. Skam Jer, det er jo en skændsel.
Fyrsten har jo forbudt al strid i Veronas gader.
- Lad os være! - Lad os være. Gå, feje tøs.
Skær hans hår af!
Skynd dig, Tybalt! Vi har ikke hele dagen.
Mors dreng tabte sin kårde.
Nej, Tybalt.
Behersk Jer, de herrer!
Kom, Mercutio.
Bort!
Flygt, Tybalt. Væk!
Jeg er såret.
- Jeg er såret. - Hvad? Er du såret?
Ja, en rift, en rift, det er sgu nok.
Frisk mod, gamle ven, det kan ikke være noget særligt.
Det er ikke så dybt som en brønd eller så bredt som en kirkedør
men det slår til!
Spørg efter mig i morgen, og I vil finde en gravalvorlig mand.
Hvor er min page?
Hent en læge, lømmel. Hent en læge!
Har han såret dig?
Hvorfor djævelen gik du imellem os?
Jeg blev såret under din arm.
Jeg gjorde det i bedste mening.
Hjælp mig ind, Benvolio, ellers segner jeg.
Gid pest må ramme begge Jeres huse!
Han drikker for meget vin.
Mig har de lavet ormeføde af.
Jeg har, hvad jeg behøver.
- Jeres huse! - Han spøger.
Tapre Mercutio er død!
Den mørke skæbnens dag, som nu frembrød,
den bærer mange andre i sit skød.
Han er sejrsstolt, og Mercutio dræbt.
Lad al mildhed gå ad himlen til.
Raseriets flammeblik skal lede mig!
Der er han. Denne vej!
Nu, Tybalt.
Tag det uslingenavn tilbage, som du gav mig.
Mercutios sjæl kan ikke være nået langt endnu.
Han venter på, du gør ham selskab.
Du eller jeg følger ham, eller vi begge!
Væk!
Lad ham løbe!
Tag den!
Kården, Romeo!
Usle dreng. Du fulgtes med ham her, så følg ham også der.
Lad kården dømme!
Pas på trinet, Romeo.
Gå efter hans hoved, Romeo!
- Giv mig en kårde. - Hurtigt!
- Kom an, Tybalt! - Pas på hans fødder!
Giv ham en kårde!
En kårde! En kårde!
Ind på pladsen!
En kårde!
Giv mig den.
Din kårde, Romeo!
Flygt, Romeo. Væk!
Der kommer byens borgere. Stå ikke forstenet.
Bliver du grebet, dømmer fyrsten dig til døden, så søg i skjul!
Åh, lykken holder mig for nar.
Lykken holder mig for nar!
Forbandet være Montaguerne!
Du min bedste ven. Nydelige Tybalt! Pæne herre!
- At jeg i live skulle se dig død! - Åh, Gud.
Har Romeo udgydt Tybalts blod?
- Ak ja, det gjorde han. - Åh, amme.
Åh, slangehjerte under blomsterdække.
Når fik en bog med så afskyeligt indhold så smukt et bind?
Der findes ingen troskab og ærlighed i mænd.
Hver og en er en troløs, falsk, mensvoren, lumpen hykler.
Skam få Romeo!
Må din tunge visne af de ord.
Ved ham er ingen skam. Skam gør sig selv til skamme på hans pande.
Taler I pænt om Jeres fætters morder?
Skal jeg da tale ondt om min ægtemand?
Min arme herre.
Hvem skal kærligt værge dit navn, når jeg,
tre timer gift med dig, har skændet det?
Men hvorfor har du dræbt min fætter?
Til fyrsten!
Fyrste! Fyrste!
Tal, Benvolio!
- Tal. - Vær retfærdig nu!
Jeg kræver blod for blod af Montague!
- Benvolio, hvem begyndte striden? - Tybalt.
Romeo talte venligt, bad ham huske, hvor ringe grund, der var til strid...
...og mindede om Jeres høje mishag. - Det er sandt.
Han er partisk og taler ikke sandt.
Min fyrste, vær retfærdig!
For Tybalts liv jeg kræver Romeos blod.
Romeo dræbte ham.
Han dræbte Mercutio.
Hvem skal betale mig det blod, her flød?
Ikke Romeo, fyrste. Han var Mercutios ven.
Han tog, hvad loven havde givet hen til døden. Tybalts liv!
Derfor skal han fra denne stund forvises fra vort land.
Romeo skal fly af land,
og hvis han findes,
er han dødens mand.
Forvisning!
Vær barmhjertig og sig "død". Forvisning! Sig det ikke.
Rejs dig. Det banker.
Kære Romeo, skjul dig.
Hvem er det? I banker så hårdt!
Hvorfra kommer I? Hvad vil I?
Luk mig ind, så siger jeg Jer det.
Jeg kommer fra frøken Julie.
Så velkommen.
Fromme fader, hvor er min frøkens husbond? Hvor er Romeo?
På gulvet der, helt kvalt i tårer.
Der er ingen verden uden for Verona.
Sådan ligger min frøken også og jamrer og græder.
Rejs Jer!
Rejs Jer og vær en mand,
For Julies skyld. Stå op for hendes skyld.
- Synk ikke sådan hen i sorgen. - Amme...
- Den vej skal vi jo alle, herre. - I nævnte Julie.
Hvordan går det hende?
Regner hun mig for forhærdet morder? Hvor er hun?
Fornægter min viv i løn sin mand?
Hun bare græder og græder og råber på Tybalt...
...og kalder så på Romeo. - Som om det navn blev hendes død.
Fortæl mig, munk...
I hvilken skændig del af dette legeme bor mit navn?
Tal kun, så jeg kan hærge den forhadte bolig!
- Hold din formastelige hånd tilbage! - Slip mig!
Du forbløffer mig.
Er du en mand?
Dit ydre skriger ja, din gråd er kvindegråd.
Dit væsens vildskab er et rovdyrs blinde raseri.
Du dræbte Tybalt. Dræber du dig selv?
Hende, som har liv ved dig, når du gør dødssynd mod dig selv?
Rejs dig op, mand!
Din Julie lever. Så glæd dig!
Tybalt ville dræbe dig, du dræbte ham. Da var lykken med dig.
Loven, som bød din død, nøjes med forvisning.
Det er en lykke.
En byrde af velsignelser på dine skuldre.
Stig op til hendes kammer og trøst hende.
Men bliv der ikke, til vagten kommer, så når du ikke til Mantua.
Der skal du bo, indtil vi forkynder Jeres ægtepagt,
beder fyrsten om nåde,
og kalder dig tilbage med hundred tusind gange større glæde
end da du gik herfra med ynk og klage.
Gå forud, amme. Hils din skønne frøken.
Lad hende få husets folk til sengs, hvorhen vel også sorgen driver dem.
Romeo kommer.
Går du nu?
Det er jo langtfra dag.
Det var nattergalen, ikke lærken,
der nåede dit bange øres gange.
Den synger her hver nat i granatæbletræet.
Tro mig, min egen, det var nattergalen.
Nej, det var lærken,
morgenens forkynder, og ingen nattergal.
Udbrændt er nattens lys.
Den muntre dag står som på tåspids bag bjergtindernes tåger.
Jeg må bort og frelse livet, eller blive her og miste det.
Det lys er ikke dagslys.
Det ved jeg.
Vent dog lidt. Det haster ikke sådan.
Så lad dem gribe mig og dræbe mig.
Er det blot din vilje, er jeg glad.
Vi siger, at det ikke er morgenlys, og ikke lærkens sang,
hvis dirren fylder den høje himmelhvælving over os.
Jeg bliver her meget hellere, end jeg går.
Velkommen, død. Sådan vil Julie det.
Jo, det er.
Det er det. Skynd dig bort.
Det er det, Romeo,
Det er lærkens sang, så skærende,
at sangen skurrer i mit øre.
Man siger, lærken synger håb og glæde,
men der er håbløs afsked i dens sang.
Farvel, min ven, det lysner mere og mere.
Det lysner mere og mere.
Sorger mørkner om os, flere og flere.
Min frøken!
Jeres mor kommer.
Jeres mor kommer til Jeres kammer. Dagen gryr. Vær forsigtig.
Skal jeg nu miste dig, min husbond og ven?
Send bud til mig hver dag, hver time, thi hvert minut rummer mange dage.
Ak, sådan regnet bliver jeg gammel, før jeg ser min Romeo igen.
Så ofte det vil lykkes mig, sender jeg en elskovshilsen til dig.
Tror du, at vi skal ses igen engang?
Ja, ganske sikkert.
Al vor sorg vil tjene som morsom underholdning siden hen.
Farvel, farvel.
Et kys til, så går jeg ned.
Adieu.
Adieu!
Gode Gud!
Vi skal nok få hævn, stol blot på det.
Og græd nu ikke mere.
Jeg sender et bud til Mantua, hvor den forviste flygtning bor,
som giver ham en uvant drik,
så han snart gør Tybalt selskab.
Men hør, mit barn, jeg har et glædesbudskab.
Du har en kærlig far.
Han har bestemt en snarlig glædesdag, som hverken du har anet eller jeg.
I denne tid er glæde velkommen.
Tidligt torsdag morgen
vil den tapre, unge adelsmand, grev Paris,
i Sankt Peters Kirke føre dig til alters som sin glade brud.
Ved Sankt Peters Kirke og Sankt Peter;
Hans glade brud kan jeg ikke blive.
Så er det afgjort.
Min svigersøn.
Nå, kone, har I sagt hende vor vilje?
Ja, herre. Men hun siger nej. Hun takker Jer.
Gid den tåbe var viet til sin grav!
Stille.
Tag mig med.
Tag mig med, kone.
Vil hun ikke?
Takker hun os ikke? Er hun ikke stolt
og priser sig lyksalig
når vi til brudgom har skaffet hende en adelsmand?
Tåbe! Lad mig tale med hende.
Utaknemmelige skarn! Græs, hvor du selv vil. Mit hus er lukket for dig.
Er I blevet gal?
Skrub af, tøjte! Ulydige skarn!
Kom i kirken torsdag, eller kom mig aldrig mere for øje.
- Jeg beder dig, far! - Svar ikke igen.
- Ti stille. Det klør i mine fingre! - Gud velsigne hende.
- Skylden er Jeres for den snak. - Jaså, fru Visdom?
Hold mund og gå!
Jeg taler sandhed. Er det forbudt at tale?
Stille, mumlekone! Snak I med sladdertasker!
Som du skænder!
Det gør mig rasende, det her.
Torsdag er nær, læg altså hånd på hjerte.
Er du mit barn, bliver du grevens brud.
Ellers kan du hænge dig, sulte, dø på gaden.
Jeg vil aldrig kendes ved dig.
Mit gods skal aldrig blive dit.
- Fader! - Tro mig. Betænk dig.
Hvad jeg svor, det står!
Kære mor, stød mig ikke fra dig!
- Udsæt brylluppet i en måned. - Tal ikke, for jeg svarer ikke.
Gør som du vil, for jeg er færdig med dig.
Åh, Gud!
Åh, amme.
Ser du ingen redning? Hvad siger du?
Slet ingen glædesord? Slet ingen trøst?
Jo, sandelig:
Romeo er forvist.
Jeg vædder alverden på, at han ikke vover at komme og gøre krav på Jer.
I så fald må han stjæle sig dertil.
Når sagen altså står, som den nu står,
er det nok bedst, at I ægter greven.
Jeg mener det.
Han er en dejlig herre.
Imod ham er Romeo kun en karklud.
Ingen ørn har mere kønne, kvikke, grønne øjne end Paris.
Jeg tror, at I vil tjene ved det parti,
for det overgår det første.
Allenfals er jo den første død.
Det kunne han lige så godt være som at leve her til ingen nytte.
Taler du af hjertet?
Af ganske sjæl og hjerte.
- Ellers må det gå dem begge ilde. - Amen.
Hvad?
Ja, du har trøstet mig forunderligt.
Gå, sig til min mor, at jeg er gået
til Lorenzos celle, da jeg har fortørnet min far,
for der at skrifte synden og få aflad.
Min tro, det skal jeg.
- I gør klogt i det. - Gå!
I siger, at I ikke ved, hvad frøkenen tænker.
Underligt. Jeg synes ikke om det.
Hun græder uden måde over Tybalt,
så jeg taler kun lidt om elskov. I sorgens hus kan Venus ikke smile.
Hvor glædeligt at træffe min hustru.
Kanske. Hvis det kan ske, at jeg er hustru.
I kommer for at skrifte her hos munken?
Er det belejligt nu, min fader, eller skal jeg komme til vesper?
Jeg har tid nu, min alvorsfulde datter.
- Tillad os at være ene, greve. - Fri mig fra at hindre Jeres andagt.
Tidligt torsdag vækker jeg Jer, Julie.
Farvel da.
Modtag dette fromme kys.
Luk døren og kom så og græd med mig.
Jeg er uden håb og uden trøst og hjælp.
Jeg kender jo din sorg, Julie.
Sig ikke, at du gør, hvis du ikke ved, hvordan det kan forhindres.
Hvis din klogskab ikke skaffer hjælp...
Vent, min datter.
Jeg ser et glimt af håb. Noget så frygteligt som det, vi vil forhindre.
Hellere end at ægte grev Paris...
Byd mig hellere at springe ned fra tårnets top.
Byd mig at ligge i en nykastet grav ved siden af den døde.
Nuvel.
Gå hjem,
og vær glad.
Sig, at du vil giftes med Paris.
Det er onsdag i morgen.
Sørg for at ligge alene onsdag nat.
Lad ikke ammen sove på dit kammer med dig.
Og når du er i seng, så tag denne flaske,
og drik den urtesaft, den rummer.
Da farer straks en dorsk og døsig isnen gennem dine årer.
Pulsen standser de vante slag igennem legemets årer.
Ingen ånde eller legemsvarme vil røbe liv.
Du ligger i den visne dødeham
i toogfyrre timer.
Og så vågner du
som af en dejlig søvn.
Når tiden nærmer sig,
da du vil vågne, så har mit brev meldt Romeo vor plan.
Han kommer her, vi våger begge hos dig,
og den samme nat skal Romeo føre dig til Mantua.
Giv mig det! Giv mig det! Nævn ikke frygt.
Vent.
Gå hjem, vær stærk, og lykke til.
Stivnakke! Hvor har du føjtet om?
Et sted, hvor jeg har lært at angre min ulydighed.
Tilgiv mig.
Fra nu af vil jeg altid lyde Jer.
Se så. Det glæder mig, det var jo smukt. Rejs dig op.
Se, det var ret.
Må kærligheden give mig styrke.
Overbring dette brev til Romeo i Mantua.
Herre! Herre! Hun er død! Julie er død!
Frøken Julie, herre. Hun er død!
Hvor er hun, kone?
Åh, en jammerdag!
Døden hviler på hende som en frost i våren
på den yndigste af markens blomster.
- Herre? - Balthasar!
Hvordan har Julie det? Har hun det godt, er intet galt.
Hvordan har min hustru det?
Hun er død, herre. Hun er død.
Hendes legeme sover hos hendes fædre.
Jeg så, hun lagdes ned i slægtens grav
Jeg trodser Jer, stjerner!
Lev, og vær lykkelig.
Farvel, min ven.
Åh, min elskede.
Min hustru.
Døden har suget til sig al din åndes sødme,
men mægtede intet mod din skønheds magt.
Besejret blev du ikke.
Skønheds fane lyser purpurrødt op i dine læber
og dine kinder.
Der vajer ikke dødens blege flag.
Tybalt.
Er du der, svøbt i blodigt lagen?
Hvor kan jeg vise dig et større venskab
end, med den hånd, som endte dit liv,
nu at forkorte hans, som var din fjende?
Tilgiv mig.
Kære Julie.
Hvorfor er du endnu så skøn?
Skal jeg tro, at den blodløse død kan elske
og at en grufuld benrad holder dig her som elskerinde?
Jeg frygter det, nu bliver jeg hos dig.
Denne nattens sorte borg forlader jeg aldrig mere.
Her...
Her vil jeg blive, hos ormene
der går dig flinkt til hånde.
Se nu, øjne, for sidste gang.
Luk jer op til sidste favntag, arme.
Og I, læber, I åndedrættets port,
besegl her med et retmæssigt kys min handel med den store køber, døden.
Din skål, min elskede.
Og i et kys
dør jeg.
- Hvem der? - En ven.
- En velkendt en. - Hvor længe har du været her?
- En halv time. - Følg med til hvælvingen.
Det tør jeg ikke, for min herre ved ikke, at jeg er her.
Så vent. Jeg går alene.
Jeg er angst.
Jeg frygter, at en stor ulykke truer.
Så bleg...
Ulykkestime, der voldte denne jammer.
Min trøsterige munk.
Hvor er min husbond?
Jeg husker, hvor det var, jeg skulle være, og nu er jeg her.
Hvor er min Romeo?
Jeg hører støj.
- Hvor er min Romeo? - Frøken...
Følg med fra denne rede for død og pest og unaturlig søvn.
En større magt end vi kan stride mod, har krydset vor plan.
- Følg med. Vagten kommer. - Hvor er min Romeo?
Gå nu, kære Julie.
Jeg tør ikke at blive længere.
Jeg tør ikke at blive længere!
Hvad er det?
Giften tog hans unge liv.
Så nærig var du!
Tog du alt og undte mig ingen dråbe til at hjælpe mig?
Jeg kysser dine læber.
Måske der endnu klæber gift ved dem, som kunne give mig død og lægedom.
Din mund er varm.
Støj?
Så haster det.
Lykkedolk!
Her skal du bo.
Rust der, og lad mig dø.
Hvor er nu disse fjender?
Capulet.
Montague.
Se nu, hvor himlens svøbe har straffet Jeres had
så kærligheden dræbte dem, der var Jer glæde.
Og jeg,
som fandt mig i Jer strid,
har mistet flere slægtninge.
Vi straffes alle.
Vi straffes alle!
En dyster fred går frem med denne dag.
Af sorg vil solen selv sit ansigt dølge.
En større sorg ingen i verden ved
end Romeos og Julies kærlighed.
Danish